One and Only Musical kaster sig over en kæmpe opsætning af MATADOR - THE MUSCIAL. En forestilling der lander med et kæmpe brag trods store ambitioner og et dygtigt og velsyngende cast.
![]() |
Foto: Miklos Szabo |
![]() |
Foto: Miklos Szabo |
Handlingen suser afsted, så vi nærmest får åndenød, hvilket
ikke bliver bedre af Benjamin la Cours flimrende scenografi, der, gennem videoprojektioner
farer afsted. Og har du aldrig set MATADOR, kommer du ikke til at kunne forstå
et hak af musicalen. Der refereres i et væk til karakterer og begivenheder, uden
at vi får lov til at opleve det. Flere gange ved forestillingen ikke om den
skal være en musical med noget på hjerte, eller en revy med lange og ikke sjove
sketchses. Ragnhild Kaasgaard og Daimi Gentle gør begge deres ypperste i
rollerne som Misse Møghe og hendes dominerende mor, men de bliver bare uheldigt
fyld i stedet for den komiske forløsning, de burde have været.
Burhan G. og Lise Cabble har skrevet sangene til
forestillingen, der, selvom de klinger af dejlig let pop, er svære at sætte ind
i en musicalsammenhæng. Da Kresten og Elisabeth møder hinanden første gang, er
det i en sang, hvor sætningen ”Dine øjne blænder mig”, bliver gentaget igen og
igen i en uendelighed. Anja Gaardbos koreografi er flot og energisk, men måske
en anelse for mekanisk. Og stakkels Mads og de mange dansere, når kasse-symbolikken
bliver trukket frem igen og igen. Papkasser bliver slæbt ind og ud af scenen, indtil
de til slut, får så mange slag, at de ligger iturevne på scenen, som vores
hovedperson Mads.
Og her kommer vi til slutningen. Vil du ikke have den spoilet,
så spring følgende afsnit over:
I tv-serien ender Mads som Svensk Konsul og Ridder af Dannebrog til bords til
Varnæs sølvbryllup, mens hans bror tørt konstaterer ”Mads har alt.” For Mads
har ikke alt. Nok har han penge og forretninger, men han har skubbet sin
familie fra sig i jagten på anerkendelse, magt og penge.
Her har manuskriptforfatterne i stedet besluttet sig for, at lade Mads angre
sine handlinger, bryde sammen og bede om tilgivelse. Og pludselig har Mads virkelig
alt og Krestens afsluttende replik er ikke længere en ironisk kommentar, men kommer
i stedet til at klinge underligt hult. Et kæmpe fejlskud i jagten på en lykkelig
slutning.
Mange karakterer savnes. Der er ingen Doktor Hansen, Jørgen Varnæs og Gitte
Graae eller Laurits ’røde’ Jensen. Selv Agnes, seriens egentlige hovedperson
med den største udviklingshistorie, bliver ikke nævnt med et ord. Og nok er
Bolt, Grisehandleren og Fede med, men så kort, at det næsten bliver unødvendigt.
Og sådan kunne man blive ved. Paradokset er, at man nok skal være meget stor fan
af serien for at købe billetter til musicalen. Men når det hele går så stærkt,
at størstedelen af handlingen er blevet hurtige genfortællinger mellem
karaktererne på scenen, tænker jeg, at selv den største fan vil give fortabt.
Det der trods alt gør forestillingen tålelig at se, er
castet. Lea Thiim Haarder får lov at synge en af forestillingens bedste sange,
der passer perfekt til hendes mørke stemme. Hendes Ingeborg er mild og favnende,
men mangler måske det lag, der kan forklare os, hvorfor hun vælger at blive hos
sin mand. Nicolai Jørgensen er udmærket som Mads, men han er næsten for jovial
og rund til karakteren og jeg kunne ikke undgå at sidde og savne den
indremissionske og indebrændte Mads, der giver køb på sine principper for ussel
mammon. Jørgensen var til premieren noget hæmmet af et uheld han havde haft dagen
før til generalprøven. Hans ben er brækket og hans menisk læderet, hvilket betød
at han spillede premieren med en krykke og i samme kostume og ikke deltog i
nogle dansenumre. Og allerede til anden forestilling var han skiftet ud med Joakim
Tranberg, der spiller rollen, indtil Jørgensen er klar til at gå på scenen igen.
Carsten Svendsen og Annette Heick er både velspillende og velsyngende som
Kresten og Elisabeth. Jon Lange giver os en sympatisk Hans Christian Varnæs og Marie
Dalsgaard rammer plet med en vidunderlig Maude, der ligger sig tæt op ad Malene
Schwartzs gestaltning af karakteren. Gordon Kennedy og Line Krogholm er voldsomt
underbrugte som Grisehandleren og hans Katrine. Søren Torpegaard Lund er en
velspillende Daniel Skjern, der får aftenens største og mest fortjente bifald
efter sangen ”En dreng som mig”, der bliver forestillingens rørende lyspunkt.
Jeg håber vi nu kan nå til enighed om, at lade MATADOR ligge i fremtiden, lige meget hvor fristende det må være at kaste sig over den for profittens skyld. One and Only Musical kommer dog nok ikke til at mærke noget på hverken publikumsbelægningen eller pengepungen - der skulle allerede være solgt tæt på 100.000 billetter. Og med de billetpriser der holdes, må man gætte på, at der bliver smilet hele vejen til banken.
![]() |
Foto: Miklos Szabo |
Kommentarer
Send en kommentar